MURMURIS A LA CIUTAT
Elwell?
-Soc Rodney Elwell. Voldria veure'm? -Pickett.
-Disculpeu-me? -Sarah Pickett.
Molt bé. Es diu així. En tot cas, faig tard a classe.
-M'han dit que vingués de seguida. -Qui ho ha dit?
-L'agència. -L'agència? Quina...
Ah, i tant. L'agència de detectius. El sergent Coonan.
-Sí. Entri. Entri. -Si entro, la porta es tanca?
-Naturalment. -Llavors no entro.
-Per què no? -Ja sap per què no. És un adult.
-Benvolguda senyora Pickett... -Senyoreta Pickett. I no m'ensaboni.
He portat els meus assumptes a porta tancada durant 20 anys.
No pas amb mi.
Ens sobreestima a tots dos. Com li sembli.
Ah, aquí ho tenim.
Vostè és Rebecca Pickett. És correcte?
Sarah Pickett.
Molt bé. Sarah.
La Rebecca Pickett és la meva àvia.
-Era la seva àvia. -Encara ho és. Té 103 anys.
-Interessant. -És una mentidera.
-Possiblement. -En té 108.
Probablement.
Senyoreta Sarah Pickett, la van contractar fa uns 15 anys
-un tal Noah Praetorius com a majordoma? -Exacte.
-On? -A Goose Creek, d'on soc.
Goose Creek. Goose Creek és un poblet de mala mort, no?
-Perdut a les muntanyes. -I en aquell temps,
quina era la professió d'aquest tal Praetorius?
-Feia remeis. -Remeis?
-Curava persones. -Com?
Si sabés com, jo també faria remeis.
Quins eren els seus mètodes de tractament?
Alguns remeiers fan servir una cosa i alguns una altra,
però el doctor Praetorius totes.
Un cop receptava pólvores, a vegades xarop,
a vegades píndoles, a vegades una punxada amb una agulla,
i a vegades senzillament parlava,
senzillament seia i parlava del patiment d'algú,
i et feia sentir bé parlant,
com si fes un miracle.
Ah, també feia miracles, eh?
-Si la meva àvia no és un miracle! -La seva àvia?
Quatre vegades es va ajeure a morir, i quatre vegades la va fer llevar parlant.
Li va dir que viuria per sempre. Sembla que tenia raó.
Remeier, curandero, feia miracles,
possible hipnotitzador.
Comprovar si administrava narcòtics.
Senyoreta Pickett, està completament segura
que aquest home es deia Noah Praetorius?
M'inventaria un nom així?
I aquest Praetorius que li va donar feina
és el mateix que el famós doctor Praetorius d'aquesta universitat i ciutat?
El doctor Praetorius ja era famosíssim a Goose Creek.
La gent venia de milles lluny.
Però és el famós doctor Praetorius?
Quan diu “doctor”, vol dir un metge de carrera?
-És precisament el que vull dir. -No l'hi sé dir.
Per part meva, ni morta em ficarien en una sala amb un d'ells.
Senyoreta Pickett, soc metge de carrera.
Aquesta és una raó que la porta sigui oberta.
Aquest home,
és el remeier, el que feia miracles?
-És aquest el tal Praetorius? -És ell,
però se'l veia més jove fa 15 anys.
-Això tots. -Jo no.
Ara arribem, senyoreta Pickett, a l'aspecte més important de tot.
Què pot dir-me d'un home anomenat
Shunderson?
-Qui ha dit? -Shunderson.
-Digui.
És, eh... Soc en Hoskins, professor Elwell.
Bé, per si de cas, professor Elwell, se n'hagués descuidat,
la classe encara s'espera.
Ah. Sí, professor. És clar.
No, no, no. De cap manera. És... És només que, eh...
El doctor Praetorius també s'espera per veure'l.
El doctor Praetorius?
Vol veure'm? Bé.
Doncs també s'haurà d'esperar.
Però no gaire, oi, senyoreta Pickett?
-Què li passa? -Què en trec jo d'això, professor Elwell?
Creia que el sergent Coonan ho havia deixat clar.
Ha dit que vostè volia certa informació de mi,
però també que em donaria una feina.
-Exacte. -Quina mena de feina?
A la sala de dissecció com a, diguem-ne, majordoma.
El que vull saber és si la feina s'ho valdrà.
Si la feina s'ho valdrà què, senyoreta Pickett?
-Shunderson. -Parli-me'n.
No el coneixia gaire. Ningú.
Digui'm tot el que sabia o havia sentit, cada detall.
Vostè és professor, i és difícil fer-li entendre res que no sigui en un llibre.
Bona part del que passa al món no és en un llibre.
Estalviï'm la seva filosofia. Què hi ha de Shunderson?
Per començar, solíem anomenar-lo el Ratpenat.
T'havia passat mai pel cap, Shunderson, que els esquelets sempre riuen?
I doncs, per què?
Per què algú hauria de morir i després riure la resta de l'eternitat?
-Quines notícies, Uriah? -Acabo de parlar amb el professor Elwell.
Lamenta moltíssim el retard inevitable.
Una frase sense significat que podria voler dir
tant que s'ha adormit com que l'han arrestat per mala praxi.
No he vist mai que el professor arribés tard.
Seria l'últim a tolerar-ho en algú altre.
Això m'entristeix, Uriah. Un símptoma inequívoc de debilitat humana.
Precisament el professor Elwell.
Teniu les llibretes a punt?
Seria ben incapaç de fer la classe que heu vingut a sentir,
i no estic segur si hauríeu de sentir la classe que m'agradaria fer.
Volem sentir tot el que tingui per dir, doctor Praetorius.
Això és molt afalagador. Gràcies.
Tots dos us ho agraïm. El cadàver i jo.
Un cadàver en una aula.
Com a estudiants de medicina, és important al principi
que us adoneu que un cadàver en una aula no és un ésser humà mort.
No ho entenc, doctor.
L'anatomia és més o menys l'estudi del cos humà.
El cos humà no és necessàriament l'ésser humà.
Aquí hi ha un cadàver.
El fet que fos, no fa gaire, una noia viva, càlida, preciosa,
és de poca importància en aquesta aula.
No els caldrà disseccionar i examinar l'amor que hi havia en ella,
ni l'odi,
ni l'esperança, la desesperació, els records i desigs
que van motivar cada moment de la seva existència.
Van deixar d'existir quan ella va deixar d'existir.
En canvi, durant setmanes i mesos,
disseccionaran, examinaran i identificaran els seus òrgans,
ossos, músculs, teixits, etc, un per un.
Ho consignaran fidelment a les seves llibretes.
I quan les llibretes estiguin plenes,
ho sabran tot sobre aquest cadàver,
que la professió mèdica requereix que sàpiguen.
Enrere. Enrere!
-Està bé? -No la toqueu.
Silenci. Silenci.
Una colla d'escoltes sabria que no es bo aglomerar-se així. Enrere.
Té alguna idea per què s'ha desmaiat?
S'havia desmaiat mai?
-Com es troba? -Ridícula.
Seria millor parlar-ne amb un metge. Potser hi ha una raó.
Es pot aixecar ara?
Bé.
Potser seria millor que anés a algun lloc i es relaxés. Acompanyi-la.
I, si insisteix a estudiar anatomia,
li aconsello que no s'assegui al passadís.
Tingui un caramel.
Gràcies.
-No se'n deu pas anar, doctor. -Sí, Uriah.
Sisplau, doni gràcies de part meva al professor Elwell per la sala.
-Ha estat divertit. -No entenc que no sigui aquí.
-És d’allò més insòlit. -És un món insòlit, Uriah.
Veig que l'he fet esperar. Sisplau, perdoni'm.
Era un assumpte urgentíssim.
El meu, en canvi, era una pura curiositat.
-M'havia d'informar d'un tumor. -Ah, sí.
Un disgerminoma maligne.
Professor Elwell, és l'únic home que conec que pot dir “maligne”
tal com altra gent diu “bingo.”
Un disgerminoma maligne.
-Bon dia, professor Elwell. -Bon dia.
-Tornes a entrar? -No.
-No tornaràs a entrar? -No.
Aniràs a veure un metge?
Suposo que sí.
-Bon dia, doctor Praetorius. -Bon dia.
Faci una altra prova. Com estava quan va fer aquesta? Deprimida?
-Va plorar tota l'estona. -Quan torni a fer-la, avisi'm, que riurem.
A veure què passa amb factors emocionals diferents.
-Si vol. -Doctor Praetorius,
Ha sorgit un problema amb la senyora Bixby.
La senyora Bixby? Em pensava que anava bé.
Està gairebé a punt d'anar a casa, però vol endur-se'n la bufeta del fel.
Ho trobo commovedor. Deixi que se l'emporti.
Sap que no conservem bufetes del fel un cop s'han extirpat.
Senyora Pegwhistle, és molt improbable que la senyora Bixby reconegui la seva.
Per què no li dona qualsevol bufeta vella i la fa feliç?
Doctor, si no servim l'esmorzar a tots els pacients a la mateixa hora,
no puc fer anar la cuina amb el personal actual.
-Doncs llogui més gent. -Però és pràctica corrent en hospitals...
A la meva clínica no es despertarà cap pacient d'un son reparador
per obligar-lo a esmorzar a l'hora que convingui al sindicat de cuina.
Però en interès d'una bona economia...
Una mala teràpia no és bona economia. Si cal fer economies,
facin al menjador dels metges.
I no permetré que es banyi els pacients a toc de campana
per comoditat de les infermeres.
Una de les raons que hagi fundat aquesta clínica és la convicció
-que els pacients són malalts, no interns. -És clar, doctor Praetorius.
Segur que sé el que pensa.
Ja ve el doctor Felicitat, l'home del bon humor.
Si intenta alegrar-me, li fotré pel cap una bossa de gel. És així?
-No. -No l'hi retrec pas.
Un dels pocs plaers d'estar malalt és el dret a sentir-te bo i desgraciat.
No deixi que cap metge la contradeixi.
Pensava que no és gaire divertit fer-te vella.
És menys divertit si no hi arribes.
-Em vull morir. -Li agradaria, no?
Tot el dia ajaguda en un taüt sense res a fer.
-Com ha passat la nit? -Anar fent, doctor.
Si avui passem una altra bona nit,
potser demà al matí tornarem a cirurgia a fer un altre cop d'ull.
Doctor, fa mal quan et mors?
Gens ni mica. D'on ha tret aquesta idea?
Diuen que és molt dolorós.
Algú que efectivament morís l'hi va explicar?
És clar que no.
Ho veu?
Totes aquestes ximpleries sobre la mort.
Una vegada vaig estar a punt de morir. Quan era un nano.
Els metges em donaven per perdut.
Aquests metges que donen gent per perduda,
com si els haguessin trobat en primer lloc!
En tot cas, em moria. Estava en coma.
-Sap com em sentia? -No. Com?
Era hivern en aquell moment.
Sentia com si volés molt lentament en un trineu,
molt enlaire.
El món de sota estava cobert de neu i gel i feia un fred que pelava.
Però jo estava calentó al darrere del trineu,
abrigat amb una manta d'ermini.
Llavors vaig sortir del coma. Vaig tornar a la vida.
-Com se sentia? -Era espantós.
Tenia un mal de cap terrible i vaig vomitar tres dies.
No he estat mai tan bé viu com quan em moria.
Converteix la mort en un plaer, doctor Praetorius.
Ho guardarem en secret, eh?
No voldria que s'escampés.
Doctor? Es troba bé?
Només la tristesa habitual del crepuscle.
Se li ha acudit mai que els dies moren ben bé com la gent,
lluitant per cada últim minut de llum abans d'abandonar-se a la fosca?
Se li acuden coses estranyíssimes, doctor.
És la dieta desequilibrada.
-Qui queda? -Només una pacient. La senyora Higgins.
Ha vingut abans. Ha demanat al doctor Beecham una prova,
-i l'hi ha dit que tornés.
-Aquí té l'informe del laboratori. -Gràcies.
Vaja, sigui com sigui el dia morirà amb una nota feliç.
Faci entrar la senyora Higgins.
Senyora Higgins.
Dispensi que m'aixequi. És l'únic exercici que faig. Segui, sisplau.
Senyora Higgins, com a metge és el meu deure, si és possible,
trobar alguna cosa per preocupar-la.
Però no puc refutar un informe de laboratori com el que tinc a la mà.
Senyora Higgins, no té res de què preocupar-se.
-Vol dir que tot està bé? -Perfecte.
Llavors el desmai d'aquest matí, no vol dir res, oi?
Res fora del corrent. Podria menjar lleuger, però,
els dies que disseccioni cadàvers.
Ah, allò. Ho he deixat córrer.
No era una estudiant de medicina, només feia d'oient en algunes classes.
M'imagino que deu ser més divertit seure a casa amb el senyor Higgins.
Sí. No puc dir com li estic d'agraïda, doctor Praetorius.
Per només un examen rutinari? Al capdavall, no li he pas salvat la vida.
-Gràcies de totes maneres. -De res.
Eh, senyora Higgins, no es descuidi de demanar
hora per d’aquí a un mes.
Un mes? Per veure'l?
Naturalment, si s'ho pot permetre, seria preferible tenir un obstètric habitual.
En aquest cas, n'hi ha uns quants que m'agradaria recomanar.
Però no ha dit que no tenia res de què preocupar-me?
Que tot estava bé?
No podria estar millor, senyora Higgins. Està embarassada.
N'està segur? No podria haver-hi algun error?
Sempre hi ha una possibilitat d'error.
Però amb un resultat tan positiu com aquest, la possibilitat és remota.
No ha estat una prova gaire minuciosa. Només ha trigat un parell d'hores.
-Però no calien setmanes? -Ara ja no.
Avui dia descobrim de tot molt més ràpid que abans.
Sobre la vida i fins i tot sobre la mort.
Abans feien servir un conillet rosa per al test d'embaràs,
però ara fan servir una granota.
No és tan bufó, però és molt més ràpid.
Només dues hores i igual de segur.
El nom de la granota, per cert, és Rana pipiens.
Sona com una estrella de cinema, oi?
No està casada.
-I el pare de la criatura? -No té pare.
Si fos veritat, seria la primera vegada en els annals de biologia.
-No tinc marit. -Però quan sàpiga del bebè...
No ho sabrà mai. Vaig rebre un telegrama l'altre dia.
L'altre dia. Sembla que se n'anés l'altre dia.
Sembla que ens vam conèixer l'altre dia. És tot un malson tan esbojarrat i confús.
Era a la reserva... el cos mèdic.
Per això vaig anar a les classes. Quan tornés i ens caséssim,
volia saber alguna cosa de la seva feina.
-Quan se'n va anar? -Fa sis setmanes. O eren cinc?
Quanta raó té, doctor! Ara anem molt ràpid amb la vida i la mort.
-Feia gaire que el coneixia? -No. Ni tan sols això.
Ni tan sols prou temps per estar segurs, cap dels dos.
Aquests dies no se't permet prou temps per estar segur de res.
Quan se'n va haver d'anar i vam haver de dir adeu, de sobte vaig tenir por.
Volia demostrar-me a mi mateixa i a ell que no tenia por!
Les coses esfereïdores que fem a vegades quan tenim por de tenir por.
Segui, sisplau.
-De què té por ara? -No en tinc.
Pari de comportar-se com si ens haguéssim d'avergonyir de tenir por.
Pari de ser un solemne saberut! No sap per què ploro.
-I vostè? -Sí!
Senyoreta Higgins... No puc dir-li senyoreta Higgins. Com es diu, de nom?
-Deborah. -Moqui's.
Hi ha mocadors al calaix de dalt.
No, no. Aquí.
No puc parlar amb tanta seguretat com faig generalment,
perquè acaba de tractar-me de solemne saberut.
-Em sap greu. -No li'n sàpiga. Sí que em poso solemne,
però en realitat no soc un saberut.
-De fet, ara mateix estic fet un embolic. -Per què?
Em sembla que si plorava pel pare de la criatura,
l'hora de plorar hauria estat quan pensava que no estava embarassada,
no ara que sap que ho està.
No és així?
Per tant ell no és la raó.
No, no ho és.
Llavors plorava perquè té por per vostè mateixa?
-Por del que dirà la gent? -No.
N'està segura?
La societat té normes estrictes al respecte,
els reglaments de la nostra corporació social.
Vostè va violar la secció “A” article un.
Això pot comportar penes dures, fins a l'expulsió.
Pensa que soc una covarda, oi?
-Ho és? -No.
Això ens du a la part de la tercera part: el bebè.
Plorava pel bebè?
No pot dir que no tindrà prou temps per estimar el bebè.
I, si és una bona mare, fer que l'estimi.
És del bebè que té por.
-En certa manera. -No el vol?
I tant que sí, però no puc tenir-lo. Senzillament no puc tenir-lo.
Per què no? Per què no, Deborah?
No ho entendria.
Podria intentar-ho.
Pel meu pare.
No es pot dir mai amb els pares.
Poden tornar-se comprensius en els moments més inesperats.
És l'home més comprensiu i bondadós del món.
-I doncs? -Soc tot el que té.
Si ho sabés, el mataria.
Ah. Doncs si és tot el que té,
-llavors el bebè li donarà molt més. -No podria viure si ho sabés.
Deborah, cap home podria ser tan bondadós i comprensiu com diu,
i tenir uns prejudicis tan profunds.
No té res a veure amb prejudicis.
Llavors amb què?
Potser, i això és només una idea,
-però potser si l'hi expliqués jo... -No.
-Potser si li presentés... -No, sisplau.
És molt amable per part seva, però ni pensar-hi.
Doctor Praetorius, cregui'm, si veiés el meu pare,
no podria parlar-li de mi.
Ni vostè sabria com fer-ho.
I si ho sabés, no s'hi veuria amb cor.
Gràcies igualment.
Què pensa fer?
No ho sé.
Estava convençuda abans i tot de venir a veure'm,
-que tindria un bebè? -No n'estava segura.
Digui'm, de tots els metges a qui podria haver anat, per què va triar-me a mi?
No hi havia ningú més...
Quan ens ha parlat aquest matí,
-m'ha semblat que podria ajudar-me. -Com?
Sembla importar-li molt més la gent que cap metge i per això...
Per això ha vingut a demanar ajuda, i el que he fet ha estat parlar una mica més.
No volia res de vostè, doctor Praetorius,
-que hagués afectat la seva consciència. -Ni tan sols la més petita esperança
que, per la pau d'esperit del seu pare...
No voldria comprar la pau d'esperit del pare a costa de la seva.
-La senyoreta Higgins ha demanat hora? -Senyoreta Higgins?
Perdó. Volia dir la senyora Higgins, és clar.
No, doctor. Se n'ha anat sense dir una paraula.
A vegades, Shunderson, em sembla que la meitat de les dones que venen
volen fills que no poden tenir i l'altra meitat...
És prou gran per saber què es fa i assumir-ne les conseqüències.
No vull tornar a sentir-li dir mai res tan idiota i despietat com això.
Per una banda, és infermera. Per l'altra, és una dona.
-Estic avergonyit de totes dues.
Que la portin a la sala de tractament més propera.
Prepari-la vostè mateixa.
Banda esquerra, ferida superficial. No sembla gaire greu.
-Avisi en Billings per l'anestèsia. -Sí, doctor.
-Gràcies, Billings. -Sí, doctor.
Vol que la portin al dormitori, doctor?
Sí, i porti mantes, sisplau.
-És greu? -És una sort que la major part de la gent
no tingui la noció més borrosa d'on és en realitat el cor.
-Ni tan sols s'hi ha aproximat. -Per què ha intentat matar-se?
M'imagino, Shunderson, que quan la gent necessita més ajuda,
a vegades els deu semblar com si estiguessin sols al món.
No és veritat?
Llavors ho intentarà un altre cop.
Encara està ben sola, i si encara no hi ha ningú per ajudar-la,
ho intentarà un altre cop.
Ara fins a l'assaig conjunt amb el cor.
-Com ho porten? -Bé, doctor Praetorius.
-A punt per començar. -Bé. Com més aviat millor.
El primer assaig conjunt serà la setmana que ve.
Avui per primera vegada, el seu atac no ha estat premèdic.
-Els corns no sonaven com si els haguessin esterilitzat.
-Els violins segons encara estiren una mica.
Encara veieu les cordes com fil de sutura,
-no per fer música.
I pel que fa al senyor del tercer contrabaix...
Professor Barker, hi ha alguna raó per la qual
algú en íntima connexió amb milions de neutrons i els coneix tots pel nom,
no pugui mantenir un simple compàs amb un contrabaix?
Es refereix a mi?
No penso impugnar la seva reputació acadèmica, és clar.
Benvolgut doctor Praetorius, de bon grat confiaria la vida de la meva germana,
a la seva habilitat com a ginecòleg,
però no li deixaria dirigir el meu nebot de tres anys al bany.
El problema és que soc el director i no em para gens d'atenció.
-Sí que paro atenció. -Molt bé. Ja ho veurem.
Comenci amb SI, professor Barker. Sol.
Sonarà una mica ridícul.
El contrabaix no és un instrument per a solos.
Al contrari. Per una banda, Serge Koussevitzky ha fet concerts
com a virtuós del contrabaix.
-Mira qui parla de Koussevitzky.
A punt?
Digui'm, professor, els neutrons bombardegen els electrons,
o són els electrons els que bombardegen els neutrons?
La setmana que ve a la mateixa hora. Gràcies i bona nit a tothom.
Porta'm el cotxe a casa. Vindré amb el professor Barker.
I deixi el knockwurst i la resta a la taula de la cuina. Jo ho prepararé.
No vull que s'esperi llevat.
Em farà molt infeliç si no se'n va de dret al llit.
Es lleva abans que jo i no vol anar al llit fins que estic adormit.
No recordo mai que ja no pot aguantar tantes hores.
Noah, vull parlar amb tu d'una cosa.
-Ara i aquí? -Mentre ho tinc al cap.
Només un minut. Seu.
Et comportes com si estiguessis a punt de declarar-te.
Noah, una de les diferències entre la matèria i la humanitat és
que en la matèria totes les relacions es poden constatar,
mentre que entre persones rarament es poden expressar en paraules.
-Fins aquí d'acord. -Vull que sàpigues que soc el teu amic.
Ho sé des de fa algun temps. I jo ho soc per a tu.
Per tant tinc el dret a indicar-te,
que hi ha ocasions en què et comportes com un idiota rematat.
També d'acord. Alguna ocasió en particular?
En un univers ple de temps i espai,
només tu podies triar la classe d'anatomia de Rodney Elwell.
Ah, la bona nova s'escampa, eh?
No t'ho agafis a la lleugera, Noah. Es couen problemes.
-Parlen de remenar en el teu passat. -Que remenin.
-És escopir al vent. -I tot això d'imputacions i no sé què
d'una investigació.
Noah, com a amic, pot l'Elwell desenterrar res del teu passat,
que et desacrediti prou per justificar
una audiència davant d'un comitè de la facultat?
Quant cal desacreditar-me per això?
Et conec bé des de fa 10 anys, i no tinc ni idea del que feies
- el dia abans de conèixer-te. -Imagina't que t’ho expliqués tot.
-Podria afectar la nostra amistat? -Naturalment que no.
Estic content de sentir-ho. No costa gaire tenir un amic que ho sap tot de tu,
però algú que és un amic tot i no estar-ne ben segur,
això sí que s'ho val.
Llavors vols explicar-me això?
-El Ratpenat. -El Ratpenat?
Em pensava que sabies que això és el que li diuen.
-En Shunderson. -Qui li diu així?
Ves, els estudiants, la facultat,
fins i tot el personal de la teva clínica.
No, no ho sabia. No és un nom adequat per a ell.
-Noah, qui és? -Un home anomenat Shunderson.
D'on ve? Per què és amb tu dia i nit, arreu on vas?
No tinc dret a explicar-te ni a tu res del senyor Shunderson.
Pot l'Elwell descobrir res sobre el seu passat
o el teu o de tots dos que pugui servir-li per buscar enrenou?
Això depèn.
Deixa'm primer a la clínica, sisplau. Vull fer una visita a una pacient.
No encengui el llum, sisplau.
-Ha tornat a plorar. -No necessàriament.
És una bona suposició quan una dona vol el llum apagat.
O això o no porta la cara posada.
No em fa res que em vegi sense maquillatge.
No em fa res veure-la sense maquillatge.
Ho sap tot de les dones, oi?
-Ni de bon tros. -No vull dir com a metge.
Ni tan sols com a metge.
Deborah, jo, eh... Tinc una cosa per explicar-te.
-I com a solemne saberut... -No ho pensava quan ho vaig dir.
Com a solemne saberut, no serà fàcil.
Però recordes la possibilitat remota que creia que no podia passar mai?
Que la granota s'equivoqués?
La granota no s'equivocava, però et van donar la granota equivocada.
Sembla que la possibilitat que un ajudant de laboratori fes un error
-no és en absolut remota. -No ho entenc.
Es van fer dos tests alhora.
Un tenia un resultat positiu, i l'altre negatiu.
Per una negligència imperdonable, el teu informe deia positiu,
quan hauria d'haver dit negatiu.
Llavors... al capdavall no tindré un bebè?
No tindrà un bebè.
Que dormi bé. No té res de què preocupar-se.
Això és el que pensa.
-Ara per què plora? -És terrible.
El què?
Pensar que vaig haver d'anar a explicar-l'hi tot i el que vaig fer.
Ara resulta que no calia.
-Li va anar explicar-ho a algú . -Però no a vostè.
Per què no?
-Ens veurem al matí, Deborah. -Doctor Praetorius.
Tots els seus pacients són dones?
-Gairebé. -Suposo que totes se n’enamoren.
-Totes no. -La majoria.
Ni la majoria.
Bona nit.
Quin desastre!
Per què t'havies d'aturar a la clínica? Res interessant?
Un metge respecta la confiança dels seus pacients
i no en parla amb ningú.
És ben cert, és ben cert.
Era la noia que va intentar matar-se?
-Per què?
Per un bebè no premeditat.
El seu estat és bo?
Millor que el teu en general. Només una ferida superficial.
Llavors per què anar fins a la clínica a veure-la?
Volia dir-li que no estava embarassada.
Ha perdut el bebè, eh? Va ser un xoc o quan va caure?
Està tan embarassada com sempre.
Per quins set sous li diu que no n'està?
L'embaràs, benvolgut amic, no és un estat d'ànim.
Té. Posa'm més knockwurst.
Dues raons. Una, perquè dormís bé a la nit,
i la segona, per impedir que ho tornés a intentar
fins que trobi el seu pare i parli amb ell.
Què té a veure-hi el seu pare?
Ella té una ferma convicció que saber el que ha fet el matarà.
Tens intenció de parlar-hi i fer que piqui de peus d'alegria per la situació?
El vull convèncer o bé a ell que sigui compassiu,
o bé a ella que el seu pare sobreviurà a la seva deshonra,
i que la seva principal responsabilitat és amb el nen.
-Noah. -Sí?
T’ha passat mai pel cap, a part de certes consideracions mèdiques,
que la major part d'això no és assumpte teu?
-Gràcies. -No? Què és assumpte meu?
Diagnosticar els mals físics d'éssers humans i curar-los.
Error. És assumpte meu fer que els malalts es posin bé.
Hi ha una enorme diferència entre curar un mal i fer que un malalt es posi bé.
No hi entrarem. Estic massa cansat.
-A més, els metges m'avorreixen. -Només una pregunteta.
Què heu fet els grans homes de ciència amb l'energia atòmica
per fer que la gent estigui bé?
Aquest sauerkraut és deliciós. Té gust de sauerkraut.
Hi ha una dona alemanya que en fa en un barril.
-Te n'enviaré. Més cervesa? -Sí, sisplau.
El sauerkraut ha d'estar en un barril, no una llauna.
La nostra mania americana dels envasos estèrils ha eliminat el sabor
de la majoria del menjar.
La mantega ja no es ven en cossis de fusta.
I tot una generació creu que la mantega té gust de paper.
Cap aroma com la d'una antiga botiga de comestibles.
Ara fan olor de farmàcia, que tampoc no fan l'olor de les farmàcies d'abans.
Els metges rurals viviu vides romàntiques.
Pensa-ho, podrien ser quintigèmins.
A aquesta hora de la matinada generalment és coragre o solitud.
-Digui. -El doctor Praetorius?
Doctor Praetorius, una de les pacients ha desaparegut.
La senyoreta Higgins. Exacte. Deborah Higgins.
Deu haver passat en l'última hora, doctor.
La senyoreta Myers ha dit que dormia quan ha fet la ronda fa una hora.
Hem escorcollat els exteriors.
Senzillament no puc imaginar-me com ha sortit.
Puc dir-li exactament com ha sortit:
pel passadís i per la porta principal, tal com he fet jo fa un parell d'hores.
No, no ho notifiqui a la policia. Jo me n'encarregaré al matí.
Continuïn buscant, naturalment. I facin-m'ho saber si la troben.
Bona nit.
Qui ha fugit del galliner? La jove de qui parlàvem?
-Sí. -Per què hauria de fugir?
No ho sé, però haig de trobar-la.
Diria que sí. Sembla que té alguna informació important sobre ella
que ella no té.
Valdrà més que t'esperis al cotxe mentre ho demano.
Em preguntava per què lladrava en Belzebú.
Belzebú? Els animals així solen dir-se Company.
Li dic Belzebú perquè és un gos dolent.
Estic encantat de conèixer algú prou valent per no estimar tots els gossos.
-Em dic Praetorius. -El doctor Praetorius?
És un plaer. Soc l'Arthur Higgins.
M'alegro que en Belzebú no el fes fugir,
però em sorprèn que ho deixés córrer tan fàcilment.
El senyor Shunderson sap tractar els gossos.
Senyor Shunderson. Molt de gust.
-No volen venir a seure? -Gràcies.
No té res de desconegut per a mi, doctor Praetorius.
La meva filla Deborah me n'ha parlat molt.
-Sí? -Quina sort que fossin tan bons amics
quan va tenir aquell ridícul accident.
Sí, va ser ridícul, oi?
Encara no entenc com una dona es pot cremar l'accidentalment el costat,
amb una planxa d'arrissar.
No és pas infreqüent que les dones, estudiants en particular,
s'arrissin els cabells, mengin, llegeixin i truquin tot alhora.
Els resultats sovint són desastrosos.
-Sí, m'imagino podria haver estat pitjor. -Molt pitjor.
Soc un assidu a seure al porxo.
-Si us estimeu més anar a dintre... -Aquí s'està molt bé.
I veig que està ben protegit contra un excés d'aire fresc.
-No creu en els beneficis de l'aire fresc? -No.
Ni crec que menjar peix desenvolupi el cervell,
ni que les ostres augmentin la virilitat.
Ah, ha de dir-ho a la Deborah.
Sempre em fa sortir de casa.
És un home de ciència inusual, doctor Praetorius.
Vostè és un pagès inusual, senyor Higgins.
No faig de pagès. Aquesta granja no és meva.
-És del meu germà. -Ah!
Així només és aquí de visita?
Es podria dir que m'hi estic.
Necessitem ajuda. Belzebú s'ha entaforat sota el magatzem de gel
i... no vol sortir.
-El seu lloc és sota el magatzem de gel. -Deborah, tenim convidats.
Sí, ja... ja ho veig. Hola, doctor. Hola, senyor Shunderson.
Em preguntava per aquella cremada lletja que es va fer amb la planxa d'arrissar.
Està bé.
Ha passat quasi una setmana, i com que casualment passàvem per aquí...
Casualment passava per aquí? A hores de la clínica i la universitat?
El doctor Praetorius té interessos vastíssims.
Estic segur que ell i el senyor Shunderson
voldran quedar-se pel sopar de diumenge.
No, de debò, no voldríem abusar.
El doctor deu tenir assumptes més importants.
Ximpleries. No podem deixar que facin milles per arribar aquí
i que se'n tornin sense menjar.
-Ens encantaria que es quedessin. -Serà un plaer.
Ho diré a la Bella.
-Fa estona que són aquí? -El seu pare i jo tot just ens coneixíem.
El doctor té una manera de conèixer la gent molt bé, molt ràpid.
Té dret a tant temps com vulgui.
Fet i fet, me n'has parlat tant!
Pare, no estic gens segura que sigui bo per a tu estar fora.
No hi ha res més saludable que l'aire fresc.
Has dit una cosa sobre la Bella?
No tinc la més mínima intenció de marxar.
Bella!
També em sembla que la Deborah m'ha dit moltes coses de vostè, senyor Higgins.
No hi havia gran cosa a dir.
Els èxits de la meva vida, doctor, són un: la Deborah.
-Un gran èxit. -Si no us fa res,
m'estimaria més que no es parlés així de mi al porxo frontal.
Al porxo frontal o en un tub d'assaig, és evident que en parlarem,
per què doncs insisteixes a quedar-te on no et volen?
Per què hauríeu de voler parlar de mi? No hi ha res a parlar, oi?
Deborah...
El doctor no ha fet aquesta distància,
per veure Belzebú o per preguntar si vas més amb compte amb la planxa d'arrissar.
És ben evident que ha vingut parlar amb mi.
-Ves a dir-li que serem dos més a sopar. -Algú bramava demanant-me?
Sí, Bella. Aquests dos senyors es queden a sopar.
-El senyor John ho sap? -Hi ha menjar de sobres.
-Millor que el senyor John ho sàpiga. -L’hi diré.
Està amb els llibres, i no li agrada que el destorbin.
L’hi diré quan hagi acabat, Bella.
En tot cas posaré dos plats.
Has deixat els pèsols a mitges.
-Vinc de seguida. -M'agradaria ajudar.
-Senyor Shunderson, de debò. -No és necessari.
No, deixi'l. És bona idea. Serà una gran ajuda.
Puc preguntar si el senyor Shunderson és el seu criat?
-És el meu amic, però li agrada ajudar. -Ah!
Doctor Praetorius, m'he referit fa un moment a la Deborah
com l'únic èxit de la meva vida.
-Estic segur que ho deia per modèstia. -És més que el meu únic èxit.
Ben senzillament, és el meu únic contacte i la raó pel que
a vegades descrivim com la vida.
Si em permet una analogia força llòbrega,
la Deborah és el batec del meu cor.
Senyor Higgins, no m'ha d'explicar res.
No, vull parlar-li de mi un moment.
No sé per què ho vull fer.
Potser per la descortesia de la Bella.
Potser perquè ja penso en vostè com un amic.
Té un misto?
-No. -De totes maneres fumo massa.
El “senyor John” que semblava preocupar tant la Bella és el meu germà.
Aquesta granja és d'ell.
El menjar que l'he convidat a compartir és seu,
els llits on dormim, la roba que portem, les classes de la Deborah,
i el tabac de la meva pipa.
La pipa és meva.
Tinc altres pertinences.
Alguns àlbums de retalls, un volum prim de poesia, també meva.
El van publicar però naturalment no es va vendre.
I la Deborah i el record de la meva dona.
-Ara ho pensava.
-Va morir quan ella era molt petita, a Londres.
La Deborah va néixer allà.
-Què feien a Londres? -Feia el mateix, doctor Praetorius,
a bona part de les grans ciutats del món.
Vaig fracassar miserablement en tot allò que vaig intentar.
-No tenim mistos. -Què?
S'ha convertit en un hàbit nerviós, suposo.
El meu germà John no va deixar mai aquesta granja,
físicament, mentalment, espiritualment ni de cap altra manera.
No crec que en John hagi estat a més de cent milles d'aquest porxo,
en cap direcció.
Quan vostè va deixar la granja, què es proposava fer?
Res en particular, excepte estar tan lluny d'aquí com fos possible.
Durant tota la meva vida
he estat lluny d'aquí i res en particular.
Vaig ser un periodista indiferent, un poeta menor, un mestre incapaç,
i un home de negocis malaurat, incapaç de procurar per a la meva dona i filla,
i després ni tan sols per a la meva filla.
Quan el cor em va fallar, em va semblar
que les meves funcions havien fet un fracàs unànime.
Vaig recórrer amb el meu germà demanant permís per tornar amb la Deborah,
com un dependent complet.
Ho soc en tots els sentits de la paraula.
Entre altres constar com a tal a la seva declaració de renda.
I ara, si em disculpa,
-preguntaré a en John pel sopar. -Potser seria millor que no ho fes.
Sisplau. Ho consideraria un favor.
-Vol entrar? -Em quedaré aquí fora una estoneta més.
-No donava un cop de mà a la cuina? -La dona no m'hi volia.
No puc dir que trobi la companyia que portes.
Aquest gos està espantat i infeliç.
Ho té en comú amb bona part de la humanitat.
No serà fàcil...
el que ha vingut a fer.
Anem a fer un tomb.
El diumenge no és diumenge si no hi ha pollastre.
Dues coses que he fet cada diumenge: anar a l'església i menjar pollastre.
No en menja mai els dies de cada dia?
Només els diumenges.
Però si li agrada tant el pollastre, per què no en menja més sovint?
Perquè només en menjo els diumenges.
L'oncle John viu seguint un pla molt estricte.
Em regeixo per dues coses: el bon llibre i el calendari.
Tinc una jornada de feina per fer cada dia de l'any.
M'encarrego de la feina i el bon llibre s'encarrega de mi.
Llavors fa el mateix cada dia de cada any, és així?
Com les vaques i els cavalls i els vegetals.
Exacte. És per això que el Senyor
i la Mare Natura ens van posar aquí,
per fer la feina que ens van adjudicar.
Ah. No puc parlar pel Senyor, és clar,
però sé alguna cosa sobre la Mare Natura.
Si la Mare Natura pogués decidir, no hi hauria ni un ésser humà viu.
-Què vol dir amb això? -Vull dir, entre altres coses,
que la Mare Natura intenta destruir-nos periòdicament,
amb pestes, malalties i desastres.
Els humans han estat en guerra amb la Mare Natura d'ençà que van esdevenir humans.
Què vol dir “van esdevenir humans”? És això el que ensenya?
No, i de fet no soc un professor.
Simplement és la meva opinió.
-Guanya molts diners? -John, de debò, no crec que...
No em fa res dir-l’hi.
Sí, senyor Higgins. Guanyo molts diners, com a metge.
Però soc un dels pocs afortunats.
Fixa't tu! En tenim un aquí al poble que treballa dia i nit.
-No té un xavo. -Si tinguessin un mestre,
estaria una mica pitjor que el seu metge.
Però el govern no els paga
pels pacients que no tracten o els nens que no ensenyen.
Vol dir que em paguen per no plantar algunes collites.
En això no hi havia pensat mai.
Però no m'he fet mai massa preguntes.
A cavall donat no li miro el dentat. I vostè?
No miro mai el dentat de cap cavall.
Ah. Me'n torno a treballar en els meus llibres.
Llavors dormiré fins que sigui l'hora dels meus programes de ràdio.
Avui ja tinc la feina feta. Declaració de renda. Però no em queixo.
Tinc més deduccions que no em pensava.
Doc, li faria res que els posés com dos viatjants convidats?
M'afalagaria. Però no em digui “Doc.”
Així dedueixo tot el sopar.
Cada miqueta ajuda. Ho escric tot en un llibre.
La major part de l'equip no em costa res, escrivint-ho any per any.
-Com se'n diu, Arthur? -Esgotament i depreciació.
Sí, exacte. Vol dir que perd valor.
-No funciona tan bé com abans. -Parlant de mestres i escriptors i tal.
Tenen menys problemes amb la renda que pagesos i propietaris de pous de petroli.
I doncs? Per què?
Perquè el seu equip és el talent,
i una ment altament desenvolupada.
I quan van de capa caiguda i no funcionen tan bé com abans,
l'esgotament i la depreciació no es poden deduir de l'impost de la renda.
Entén què vull dir? Què tenen de llestos?
No posis la ràdio alta mentre dormo, Arthur.
No, John.
Deborah, per què no ensenyes la granja al doctor?
Estic segur que li interessaria.
Molt esgotament i depreciació.
Anem a veure-ho abans que ho dedueixin tot.
Agafo un suèter i ens trobem a fora.
Quants anys tenia quan va aprendre a caminar?
Ho feia prou bé quan tenia quatre anys.
-Quan va marxar de la granja? -Quan en tenia 16.
No calen pas 12 anys per decidir-se.
Li agrada la música, senyor Shunderson?
Més que cap altra cosa.
Senyor Shunderson,
el doctor Praetorius ha vingut a demanar a la Deborah que s'hi casés?
No em sorprendria.
Això, tal com veu, és la vaqueria. Les vaques són fora a les pastures.
Fent la feina que el Senyor els va donar.
L'oncle té vuit vaques.
És molta més llet, mantega i formatge del que necessitem. Ven l'altra al poble.
Això en fa una empresa comercial, i pot deduir
la vaqueria i l'equip i les vaques...
La vaqueria és el que m'agrada més de tot. Neta com una patena, oi?
La junta de sanitat és molt estricta amb això.
On amagueu la Bella quan es presenten, sota el magatzem de gel?
Aquesta sala és per a la màquina desnatadora i altres coses.
Jo de vostè no hi entraria.
Es podria trobar en un cul de sac.
La llet rep un certificat
segons la quantitat de greix.
Per què vas fugir de la clínica?
Això és la màquina on la nata se separa de la llet.
-Per què vas fugir? -Funciona per centrifugació.
Abans es feia escumant-la.
La nata, més lleugera que la llet, puja a la superfície.
-Deborah. -Perquè havia de fer-ho.
-Per què? -Havia de fer-ho, vet aquí.
-Per què? -Perquè...
-Per què? -Tenia motius.
-Quins? -Personals. No haig d'explicar-l'hi tot.
Per què?
Estic enamorada de tu.
-Què l'hi fa pensar?
- No puc donar-n'hi símptomes. És amor, no el xarampió.
Torno a posar-me solemne?
Hi ha certes coses que no pots agafar-les científicament.
Així i tot, per què hauria de voler fugir en plena nit
amb barnús i sabatilles?
-No volia veure't l'endemà al matí. -Però jo sí.
Si jo sabés de tu el que tu sabies de mi tampoc no voldries.
Possiblement. No ho sé.
No ens enamorem tan ràpid, ni tan sovint.
No podia estar allà estirada pensant-hi. No podia suportar-ho.
No ho veus? Si t'estimo, llavors com podia haver estat enamorada d'ell?
I si no l'estimava, llavors per què...
I encara que l'estimés, per què vaig haver de venir a explicar-l'hi?
-Ja tornes a plorar? -No, però vull tornar a fugir.
No. Prou de fugir.
Tenies raó sobre el teu pare. No l'hi podria haver explicat.
Ho hauria entès, però no l'hi podria haver explicat.
I tu segur que no.
Ara digue'm tu una cosa. Per què has vingut?
Què vols dir?
No devia pas ser per parlar amb el pare.
Bé, de fet...
Perquè si fos així, de què?
No hi havia res per explicar-l’hi, oi?
-No, de fet no... -Amb una ferida superficial com la meva
no devia preocupar-te el meu estat, oi?
-Naturalment que no. Jo... -Prendre's la molèstia de trobar-me
examinant els arxius del registre civil i ves a saber què.
-Per què has vingut fins aquí? -No ho sé, de debò.
Em sembla que ho saps. Com et dius, de nom?
No puc continuar dient-te doctor Praetorius.
-Eh, Noah. -Per què m'has vingut al darrere, Noah?
El que has dit abans que la nata pesa menys que la llet, no era del tot precís.
-Noah és un nom maco. -El nom autèntic és Ludwig.
La nata és la part oliosa de la llet. No és realment un producte separat.
-Prefereixo Noah. -En homogeneïtzar la llet, per exemple,
les partícules de greix s'emulsionen.
No vull semblar poc femenina, però em trobo beneita fent-me la tímida,
-La nata esdevé part de la llet, -Precisament amb tu.
No podries haver vingut perquè volguessis parlar amb el pare.
Ni perquè estiguessis preocupat per la meva salut.
Arriba un temps en què una pacient fa preguntes al metge.
Per què has vingut fins aquí només per veure'm, Noah?
-Tenia una raó, saps? -Ja ho sé.
No, no ho saps. Però en aquest moment no sembla que importi.
Ja tornes a posar-te solemne.
Ben al contrari. Et sorprendria.
Llavors com et poses?
Tot acaba fent els seu curs, no?
La Mare Natura.
La Mare Natura sap el que convé.
-Què es porta entre mans l'oncle John? -Fa anar la ràdio a tota pastilla.
Va de lladres de bestiar. Sembla que algú va robar 15.000 aparells de televisió.
Té, fes servir això.
Baixar les meves coses per la finestra. Diries que m'escapava d'un reformatori.
No hi ha cap raó per no sortir per la porta principal.
Així és més divertit. Quan pensa fer saber la notícia al terratinent?
En John? Durant el seu concurs preferit.
Ho deixaré anar com si fos el primer premi.
-Es posarà furiós. -Espero que sí.
Estic espantada.
Deborah, em pensava que em moriria sense veure't marxar de casa en condicions
I sense dir-n'hi quatre de fresques.
-Has promès venir a viure amb nosaltres. -És clar que sí.
Molt en contra del criteri de tothom, incloent-hi el meu,
penso ser molt feliç amb vosaltres.
-Encara estic espantada.
-En John no ens pot fer res a cap dels dos.
-No té por d'en John. Té por de mi. -Aquest solemne saberut!
El que em fa por és que no et vulguis casar amb mi de debò,
i que no sigui una esposa prou bona.
Primer, no tinc per costum casar-me amb dones amb qui no em vull casar.
-No es diu pas Noah. Es diu Ludwig. -I segon,
encara ha de néixer la dona que no cregui amb el cor a la mà
que no serà una esposa molt millor del que ell té dret a esperar.
No em vull casar aquesta nit.
No vull un festeig llarg, però no puc tenir ni tan sols un dia?
Ens casarem a Nova York. Trigarem tres dies, d'acord?
Només per sentir-me més femenina.
Haig de dir que ets l'únic home de qui he sentit parlar
que actua exactament com una pobra noia que ha de casar-se.
Diria que com a home n'estic tan a prop com qualsevol altre home.
-Endavant.
-Ho tinc, professor. -Sergent Coonan.
Tinc el seu home.
-Excel·lent. -És el mateix Shunderson?
-Molt probablement. -Podria identificar-lo amb això?
-Gairebé definitivament. -No n'hi ha prou amb “gairebé.”
Benvolgut senyor, aquest diari va aparèixer el 1917.
La fotografia té 34 anys, almenys.
La identificació potser no és totalment categòrica, però em satisfa.
N'hem d'estar segurs. Trobi'm una foto nova d'aquest personatge.
No n'hi ha cap, que jo sàpiga.
El senyor Shunderson sempre ha mostrat una aversió violenta a deixar-se retratar,
ni tan sols instantànies dels estudiants.
-Vol que me n'encarregui? -Sisplau.
Entesos. Demà li fotrem una cua, en aquest mico.
Senyor Coonan, ja n'hem parlat abans.
Haig de ser capaç de comprendre'l.
Ah. El que vull dir és que demà posarem algú a seguir-lo.
Malauradament, caldrà esperar fins dilluns.
El doctor ara és en una convenció mèdica a Nova York i no tornarà fins llavors.
-Dilluns, doncs. -Bona sort.
-Puc servir-la, senyora? -Sí.
Vull comprar un tren elèctric... Molt de fantasia i molt detallat.
-És per a un aniversari. -Estic segur que podem trobar alguna cosa.
-Puc preguntar quants anys té el noi? -En fa 42 demà.
Senyor Shunderson.
-Que passa res? -No. M'ha semblat que veia un amic.
-Ei, si vol... -No, tant se val.
Llavors m'ajudaria amb els trens?
-Tenim més material que la Union Pacific. -I tant.
-Bona nit, doctor Praetorius. -Bona nit.
-Bona nit, doctor. -Bona nit.
Em sembla que hauria de saber que algú m'ha fet una foto.
-En vull una per a un medalló al coll. -No era d'aquest tipus.
-Ha fugit després de fer-la. -Ah!
Potser seria millor que també me n'anés. -No.
Ha fet una gran carrera. Ara té una llar, esposa, responsabilitats.
No!
-Vol que respongui, senyora Praetorius?
No es molesti, Anna. El senyor Shunderson és per allà davant. Ja obrirà ell.
-El professor Elwell, de la universitat. -En aquesta hora? De què va?
Ha vingut a veure el doctor Praetorius per un tema molt urgent. L'aviso?
De cap manera. No es pot destorbar el doctor Praetorius.
Parlaré jo amb el professor Elwell.
Bona nit, professor Elwell.
Senyora Praetorius? És certament un honor.
Havia sentit, naturalment, que el doctor s'havia casat,
però fins ara no sabia fins a quin punt
calia felicitar-lo pel seu gust exquisit.
Gràcies. Que maco venir fins aquí a dir aquestes coses tan amables.
-No vol seure?
-No, gràcies. Haig de parlar amb el doctor Praetorius
d'un assumpte urgent i confidencial.
I no vull interrompre gaire el que sembla una ocasió festiva.
-El seu aniversari. -Deuen ser dies feliços per al seu marit.
Malauradament, també són dies atrafegats.
En aquest moment, es troba en una reunió molt important.
Però si volgués dir-li que un assumpte urgentíssim en relació a la universitat...
Temo que no se'l pot destorbar.
Senyora Praetorius, li asseguro que és necessari que hi parli.
Però no és possible.
Si vol, pot esperar,
però el meu marit estarà reunit fins a l'hora de sopar.
Jo també tinc una casa, senyora Praetorius.
Venir m'ha representat un gran inconvenient.
Exactament per què ha vingut, professor Elwell?
Tinc un missatge per al seu marit. No pas feliç, lamento dir-ho.
Ah?
Si me'l vol donar, m'encarregaré que el rebi.
Eh, esperava...
És a dir, m'han demanat, que n'informi doctor en persona.
El missatge té a veure amb alguna informació confidencial sobre un pacient?
Només té a veure amb el seu marit.
En aquest cas tant se val si l’hi explico jo a ell o m'ho explica ell a mi.
Una relació...
-Tanta confiança mútua és commovedora. -Gràcies.
Ja entendrà que la meva presència aquí és una qüestió de deure,
no necessàriament una inclinació personal.
És ben conegut com un home sense inclinacions personals.
Gràcies.
-Puc prendre un got d'aigua? -A taula. Serveixi's.
-Que ben parada! -Beure una mica d'aigua no hi farà cap mal.
És d'allò més generosa.
Senyora Praetorius,
hi ha hagut des de fa algun temps
rumors persistents, però evidentment poc fiables, sobre el seu marit.
Sobre dones?
Sobre les circumstàncies en què ha practicat la medicina,
sobre els seus mètodes i certs fets, tant passats com presents.
Ah, allò.
En vista de certes revelacions,
naturalment infundades, que han sortit fa poc a la llum,
tant sobre el doctor Praetorius com el seu íntim associat.
El meu marit només és íntim amb mi.
El degà de la nostra universitat
m'ha demanat de presentar al doctor Praetorius
una llista de les imputacions que hi ha contra ell.
Qui ha presentat aquestes imputacions?
El degà Brockwell convida el seu marit a refutar-les.
En confiança, és clar.
Si el seu marit no acceptés aquest oferiment d'una audiència privada,
el degà no tindrà cap altre recurs que convocar el doctor Praetorius
davant d'un comitè de la facultat
per a una discussió oberta de les imputacions.
Deuen ser molt greus. De què es tracta?
-No tinc el privilegi de revelar-les. -Però sap de què es tracta.
Malauradament si.
Deu ser una gran tensió per a vostè, professor.
L'acompliment del deure en una professió
amb nivells tan alts d'honor
dignitat, erudició i ètica...
En pot estar segur: el meu marit no entrarà d'amagatotis al despatx del degà
per netejar el seu nom en privat.
Durà aquest rumors abjectes i depravats a plena llum del dia
i se'n desempallegarà arreu on vostè els hagi escampat!
Senyora Praetorius, no és objectiva.
Parlem del meu marit, no d'un ronyó.
També treu conclusions precipitades.
No tots els rumors són abjectes i depravats. Depèn del punt de vista.
Jo estic molt compromesa amb un punt de vista particular, professor.
-Molt bé. Me n'haig d'anar.
Admiro el coratge i la fe que té.
La majoria de dones estarien potser... aprensives.
-Elles no estan casades amb el meu marit. -Cert.
Qualsevol cosa que fes, la va fer amb prou causa i raó,
ni que resultés que va assassinar algú.
No he tingut mai ocasió d'envejar el doctor Praetorius.
Puc dir que l'envejo per vostè?
Té aquest dret segons la constitució dels Estats Units.
Vol acompanyar el professor a la porta, senyor Shunderson? Ja se n'anava.
-Gràcies per la seva hospitalitat. -Vingui sempre que vulgui.
Doni-ho a l'home dels miracles.
L'hi portaré jo.
Què ha estat això?
Eh, estimat?
-Professor Lionel Barker! -Què ha passat?
Què ha passat? El seu tren ha sortit amb bip-bip o amb bip-bip-bip?
-Bip-bip-bip. -El seu senyal era bip-bip.
El de l'Arthur era bip-bip. El meu bip-bip-bip.
-Aviat en traurem l'entrellat.
Era bip-bip-bip... Quin desastre!
I de qui és culpa, amic atòmic?
No es pot anar pel món xafant tot el que veus. No tot són àtoms.
-Sí que ho són.
-Per xafar no. No a casa meva i amb el meu tren.
Deborah, surt del mig del pas abans que el professor Barker et xafi.
-Amor meu... -Eren ordres teves.
-Quin era el teu senyal? -Bip-bip.
Ja t'ho he dit. El meu era bip-bip-bip.
-Arthur, el teu era bip-bip-bip. -Bip-bip.
-Bip-bip-bip!
Són els meus trens i soc el cap d'expedició.
Bip tu, bip-bip tu i bip-bip-bip de l'Arthur.
-Quina diferència hi ha? -Mira aquest desastre.
En cas de desastre, la responsabilitat és del cap d'estació.
Amb una catàstrofe així, o bé dimiteix o es fa volar el cap.
Em nego a ser responsable per la incapacitat de dos ajudants idiotes
de recordar dos simples senyals.
-Noah... -La teva negativa a acceptar
el dos testimonis responsables és pitjor que idiota.
En aquestes circumstàncies, és criminal.
El teu senyal era bip-bip-bip i saps que era bip-bip-bip!
-Deborah, decideix-ho tu, però recorda, ets la meva dona.
Es per això que plores? Llavors què?
És només que t'estimo molt i he anat a posar totes aquelles espelmes al pastís,
quan en realitat només tens nou anys.
Segons això, no soc la viva imatge de la innocència infantil,
que tu t'imagines.
-Ho vols llegir? -No.
Vols que t'ho expliqui?
No pas si creus que és millor que no.
És una frase que fan servir només dones que creuen culpable l'home
sense tenir el valor de sortir a dir-ho.
Res podria tenir menys importància que
tots aquests rumors i imputacions contra tu.
Ara m'agrades.
Un moment.
Només veient qui t'ataca, qualsevol sabria que ets innocent.
Qualsevol amb dos dits de front.
No has fet res que no hauries d'haver fet, oi, Noah?
Moltes vegades, però no com a metge. No deixis que et preocupi.
No.
-Noah?
Trobes que ploro molt?
De veritat, amor, no s’ha vist res semblant
des que el nen holandès va treure el dit de la presa.
-No el va treure. Això el va matar. -Solemne saberuda.
Jo abans no plorava mai.
Si em donava un cop al cap... una cosa així...
Però ara la coseta més petita que passa, començo a bramar.
Què et sembla que és?
Què et sembla a tu?
Em trasbalso fàcilment aquests dies, i abans m’agafava les coses
si diferència hi ha, més aviat amb tranquil·litat, fins i tot calma.
-Com vas dir que es deia aquella granota? -Quina granota?
La que queda embarassada en dues hores.
La granota no queda embarassada, reina. Només mostra certs indicadors.
Començo a mostrar certs indicadors.
Si més no, m'ho sembla.
Em sento tan beneita parlant-ne amb tu.
Ja t'entenc. És la mena de cosa que t'estimaries més tractar amb un metge.
No em tinc per una experta en aquestes coses,
però sempre he pensat que era una dona jove força normal,
que sabia el que tota dona jove normal hauria de saber.
Ara mateix, em sento com una mena d'idiota Elsie Dinsmore.
Quin ve a ser el seu problema, senyora Praetorius?
Estic feta un embolic. No trec l'aigua clara de res.
Després del que he viscut aquestes setmanes, tinc dret a estar-ne,
però no tant.
Casada des de fa exactament dues setmanes i tres dies.
Noah, amor meu, perdona'm per ser la pageseta Nell en això,
però és possible que ja esperi una criatura?
La pageseta Nell, Elsie Dinsmore o Caterina la Gran,
és totalment possible.
Doncs si és possible, hauries de ser el primer a saber-ho.
També és probable. Et sap greu?
A l'alba, em posaré dret a l'ampit de la finestra i cantaré com el gall.
A l'alba del proper desembre, et passejaràs amb el nadó en braços.
-Setembre. -Desembre, amor meu.
Setembre.
Ara ets tu qui es fa un embolic. Som a l'abril.
-Desembre. -Setembre.
Benvolgut doctor, si no han canviat les normes sobre quant triga,
o si no hi ha una manera de comptar nova, a mi em surt desembre.
No hi ha cap error en la teva manera de comptar.
Senzillament no comences prou enrere.
Com puc començar més enrere que...
No.
Oh, no.
Ets una persona ben noble, no?
No he pensat mai que ho fos particularment.
No, de debò. He sentit parlar de metges abnegats i altruistes
però aparentment tu no tens límits.
Deborah, no podries estar més equivocada.
Tanta por tenies que em matés?
-Quanta por vols dir? -Prou per casar-te amb mi per impedir-ho.
Se t'acut que pogués fer això?
Sembla obvi, no?
Vols dir que com a metge vaig afrontar una situació
que només podia resoldre casant-me amb tu... que ho vaig fer com un remei.
Deborah, com ja saps,
crec a utilitzar qualsevol forma de teràpia que posi bé la gent.
Però seria poc pràctic casar-me amb les pacients com a forma de tractament.
-Per què vas casar-te amb mi? -Perquè estava enamorat de tu.
Per això vas venir a la granja, per demanar que em casés amb tu?
No, no pas conscientment almenys.
No hi emboliquem l'inconscient ara.
Tenim prou problemes conscients de què preocupar-nos.
Et vas enamorar de sobte, oi?
De cop i volta. Encara m'estic enamorant.
Fes-m'ho saber quan toquis fons.
Pot ser en els propers 30 o 40 anys.
Vas venir a la granja perquè sabies que estava embarassada.
Llavors vas conèixer el pare i l'oncle
i vas entendre per què vaig intentar matar-me.
En aquell moment, estaves fet un embolic per aquella mentida que em vas dir,
sobre la granota equivocada.
Se'm veia tant que estava enamorada, que ho duia gravat com un tatuatge.
I sense cap sortida possible, de sobte et vas enamorar de mi,
i això ho va resoldre tot, i tots feliços menjant anissos.
Durant dues setmanes i tres dies, és a dir
fins que he descobert que el bebè no serà teu.
Quina gràcia, ara hi escaurien unes llàgrimes, i no en tinc cap.
Ho haig d'atribuir al fet de ser una adulta normal.
Què et fa pensar que no serà el meu fill?
Perquè no ho és. El pare és algú que ni tan sols has conegut mai,
algú que ni tan sols recordo tan bé com caldria.
Això, per molt que sigui veritat, no té res a veure amb el nostre fill.
El seu interès per aquest món començarà com el de tots els bebès,
quan de sobte, sense cap culpa,
sigui privat d'una existència càlida, segura i ben alimentada,
quan té raons per creure que continuarà per sempre, i es trobi de cap per avall,
rebent bufetades a l'esquena.
-L'estimaràs? -És clar que sí.
Jo també, i l'escalfarem i l'alimentarem i farem que es torni a trobar segur,
-i li donarem germans per jugar. -Tots nois, eh?
És hora que paris de pensar en tu mateixa i comencis a pensar en el meu fill.
-Si de debò et vas enamorar de sobte... -Deixa el condicional.
-Per què? -No podria dir per què.
-No t'ho has preguntat mai? -De tan ràpid, no he tingut temps.
-Un home com tu, que té una raó per a tot? -Llavors ja la trobaré.
En els propers 30 o 40 anys, començaré a preguntar-m'ho.
Sembla que no faré gran cosa més, excepte fer-me preguntes
sobre tu i jo, sobre tu i el bebè, jo i el meu bon caràcter.
-Et planys tu mateixa? -Et planyo a tu.
-No ho facis. -T'estimo.
-Això està millor. -Perdona'm.
-Calla. -Estima'm.
El sopar està servit.
T'he prohibit portar aquesta caixa de ressonància a casa meva.
-Com a amic teu... -Per què és aquí? No soc amo a casa meva?
Perquè la teva dona tingui algun contacte amb el món de la sensibilitat,
-del qual no tens coneixement.
Disculpeu-me. Perdó.
-Lionel. -Oh. Faig tard.
-Ja deuen haver començat. No hi ets? -Encara no, d’aquí a un segon.
No estiguis nerviosa. No hi ha res de què preocupar-se.
Només procurar que enllesteixin ràpid. Quina bestiesa.
Puc? Gràcies.
Com gosen celebrar aquesta investigació la mateixa nit del concert?
-És imperdonable. -Pot ser pitjor.
Pel que diuen, el professor Elwell i la seva trepa hi han insistit.
Veuen improbable que en Noah dirigeixi si l'audiència falla contra ell.
Les raons llavors difícilment podrien mantenir-se en privat.
L'audiència no fallarà contra ell.
A més, en Noah dirigiria ni que el portessin a penjar.
Em sap molt greu, senyors, però no ho he pogut evitar.
Les meves disculpes.
Ara que hi som tots, comencem?
La meva intenció és, senyors, portar aquesta audiència informalment.
Doctor Praetorius, no voldria seure més a prop?
Gràcies. M'estimo més posar-me tan lluny com sigui possible.
Ho proposava simplement per evitar que tingués l'aparença d'un judici.
Valoro el seu tacte,
però considero aquest judici un judici.
No tinc cap intenció de considerar una investigació dels meus mètodes i jo mateix
com una xerradeta entre amics.
-Ara, ara. -Professor Barker,
hauré d'insistir que ningú parli sense tenir la paraula.
Soc per temperament un home que interromp.
-Així i tot, ho intentaré. -Gràcies.
Doctor Praetorius, puc proposar per començar,
per tal d'evitar tant la incomoditat com el temps d'interrogació,
que faci per iniciativa pròpia
una relació de la seva vida i activitats professionals
abans de la seva arribada aquí.
Prefereixo que em preguntin.
-Per què? -Perquè no tinc intenció de dir coses
per iniciativa pròpia que no incumbeixen ningú a part de mi.
-Són de la incumbència de tota la professió mèdica.
-Esperi que li donin la paraula. -Vostè també, professor Barker.
L'objecció és comprensible, doctor Praetorius.
Professor Elwell, pot començar l'interrogatori.
Els meus col·legues m'han designat per parlar en nom seu.
Espero ser digne del que no és tan sols un honor sinó una greu responsabilitat.
Doctor, acceptarà el veredicte d'aquest comitè?
-Ni parlar-ne. -Per què no?
Perquè no sé quin serà el veredicte.
El veredicte l'afectarà seriosament tant si l'accepta com si no.
Doncs per què fa preguntes idiotes de les quals ja coneix les respostes?
Un a zero, Elwell.
Admetrà que el 1936
tenia molt èxit com a curandero i home dels miracles
en un poblet remot del sud d'aquest estat?
No penso admetre res d'això.
-On vivia el 1936? -A Goose Creek.
Descriuria Goose Creek com una pròspera metròpoli?
És un poblet remot del sud d'aquest estat.
Exactament.
Quina era la seva font d'ingressos a Goose Creek el 1936?
-La meva pràctica. -Practicava obertament?
Estava disponible per a tothom en tot moment.
Practicava com a doctor en medicina?
Quan vaig arribar-hi, tenia el títol de doctor en medicina.
Però no l'exhibia a la porta.
A porta de la botiga.
Disculpeu-me, la porta de la botiga?
No és veritat, doctor Praetorius, que en aquell poblet remot
anomenat Goose Creek va obrir una carnisseria?
Un ofici honorable com el que més.
Per si mateix, irreprotxable. Però què venia a la carnisseria?
Carn, a preu de cost.
A preu de cost? Sense benefici? Llavors com es guanyava la vida?
Posava bé els malalts.
Ahà.
Per què li ve de nou? Encara ho faig.
Nega que en aquell temps els pacients tenien la impressió que era un carnisser
i no pas un metge?
Prefereix la impressió que donen als seus pacients tants dels nostres col·legues
que són metges i no pas carnissers?
Bravo! Bravo!
Doctor Praetorius, no vol admetre que la seva prosperitat a Goose Creek
va ser a causa de la ignorància dels seus endarrerits habitants,
de la patètica voluntat d'aquella pobra gent de confiar
en cures miraculoses més que no pas coneixement científic,
i a causa de la promptitud amb què tanta gent prefereix
l'atractiu curandero al practicant llicenciat?
Tot i la seva definició d'un curandero com algú que no practica la medicina,
segons les seves normes, professor Elwell,
un curandero és algú sense qualificació que es fa passar per metge.
Jo era un practicant llicenciat, i per tant no un curandero.
Pel que fa a la disposició d'aquesta gent ignorant i endarrerida
a confiar en la capacitat curativa de la fe i possiblement també dels miracles,
considero la fe en un pacient,
tan efectiva a mantenir la vida com l'adrenalina.
Una creença en miracles ha estat la diferència entre la vida i la mort
tan sovint com l'escalpel de qualsevol cirurgià.
-Aquesta no és la qüestió. -Precisament és la qüestió!
Si la pràctica de la medicina s'hauria d'implicar més íntimament
amb els éssers humans que tracta,
o si ha de continuar convertint-se
cada vegada més una cosa de píndoles, sèrums i ganivets
fins que finalment evolucionem en metges electrònics.
La qüestió és simplement que va acumular una fortuna tractant malalts
que creien que era un carnisser que feia miracles.
No podria haver acumulat aquesta fortuna
si no hagués posat bé una enorme quantitat de malalts!
Tot aquesta pallassada, tal com la veig,
no té res a veure amb l'ètica i l'honor de la nostra professió.
Té a veure amb l'enveja pel geni d'un home per curar els malalts
amb remeis que no es prescriuen, compren o apliquen amb un ganivet.
Anomeneu Praetorius un psiquiatra, gran sacerdot,
vudú, curandero, bruixot, el que vulgueu,
però no l'investiguin, senyors, aprenguin d'ell.
Professor Barker, quedava entès que no interrompria.
Em sap greu.
Podeu treure els meus comentaris de l'acta.
Però estic segur que hi esteu d'acord, per què no cancel·lem doncs aquesta ximpleria
i comencem el concert.
M'interessaria saber, doctor Praetorius,
per què va deixar aquesta pràctica lucrativa a Goose Creek
i en quines circumstàncies.
Sempre vaig tenir intenció de plegar quan tingués diners per començar una clínica.
De fet, vaig plegar una mica més aviat que no havia planejat.
Vaig despatxar la majordoma. Falsificava les factures de l'adrogueria
i es partia els diners amb l'adroguer.
Malauradament, ja havia descobert
el meu diploma mèdic en un calaix de l'escriptori.
Per venjar-se, va fer saber per Goose Creek
que no era pas un carnisser, sinó doctor en medicina,
Una multitud de vilatans irats em van obligar a admetre la veritat.
Em va venir d'un pèl que no em fessin fora a puntades.
Cap més pregunta, professor Elwell?
Moltes més. Gràcies.
-Professor Barker. -Puc indicar que aquesta tocada de nassos
està posposant el concert de l'orquestra d'estudiants?
La nostra preocupació és el futur dels estudiants
com a doctors en medicina, no com a trobadors.
-Té la paraula?
-A tots ens preocupa el retard del concert.
Que aquesta audiència sigui el mateix dia és una infeliç coincidència.
Això no s'ho creu pas més que jo.
Continuï, professor Elwell.
-Doctor Praetorius. -Em pensava que s'havia oblidat de mi.
Qui és Shunderson?
Suposo que vol dir el senyor Shunderson.
El senyor Shunderson és amic meu.
Està associat professionalment amb vostè?
No pas com a professional. Ajuda en tot allò que pot.
També treballa a casa seva com a criat o majordom, oi?
Jo no li dono cap feina. Treballa en tot allò que li ve de gust,
on i quan li ve de gust.
No mai és gaire lluny del seu costat ni gaire estona.
-De debò? -Doctor Praetorius,
què feia el senyor Shunderson abans que el conegués?
Em nego a respondre aquesta pregunta.
En quines circumstàncies el va conèixer?
Em nego a respondre aquesta pregunta.
Sempre ha estat molt tolerant amb aquest home estrany i misteriós.
S'han qüestionat les seves qualificacions.
Els seus nyaps i escassa intel·ligència han causat queixes,
i vostè l'ha protegit en tot moment amb tota la seva autoritat.
Les seves qualificacions només són cosa meva,
ja que la seva responsabilitat no és amb ningú més que jo.
Pel que fa als anomenats nyaps i escassa intel·ligència,
potser els passo per alt perquè en conec la raó.
I la raó és d'una naturalesa tan delicada que no pot divulgar-la ni aquí?
No tinc dret a divulgar-la enlloc.
Puc suggerir-li doncs, doctor Praetorius,
que la seva negativa a divulgar-ho no és per lleialtat amb el senyor Shunderson,
sinó a causa d'alguna deshonrosa coacció,
perquè la raó, que s'ha presentat tan delicadament,
té a veure amb el fet que el senyor Shunderson fos un assassí convicte!
Què fas aquí?
Escoltava darrere la porta.
Protesto per aquesta intromissió irregular, antiètica,
i probablement preparada.
Pot utilitzar més paraules de manera més desagradable
que cap milhomes torrapipes que hagi conegut mai.
Senyors, proposo que abandonem els aires de taverna
i tornem a una conducta més acadèmica.
Vull explicar la meva història. Ell no l'explicarà mai.
Però el que vol saber de mi no té res a veure amb ell.
Doncs sentim-ho, va.
-D’acord? -I tant, senyor Shunderson.
D’acord?
No tinc gaire traça a parlar. No sé moltes paraules.
Això ja és un alleujament.
Bé, ara, jo...
No comencis dient “Bé, ara.”
Per on... per on hauria de començar?
Explica'ls quan et van condemnar a mort per assassinat.
-La primera vegada? -És clar.
La primera vegada va ser al Canadà,
el 1917.
Era per Nadal. No va ser un Nadal gaire alegre.
No facis comentaris. Expliqui només els fets.
Tenia una xicota i un amic.
Estàvem molt units, tots tres. Anàvem junts a tot arreu.
Aquesta vegada vam anar a pujar muntanyes.
La meva xicota no podia pujar gaire amunt,
i es va quedar en un hotel mentre el meu amic i jo continuàvem.
No vam arribar gaire lluny abans de començar a discutir.
No recordo de què. Sempre discutíem, com amics.
Però aquesta vegada em va tocar amb una pedra.
Jo també.
No massa detalls.
En tot cas, vam tenir una bona baralla
i ell va fugir.
Vaig tornar amb la meva xicota.
S'esperava al vestíbul de l'hotel.
Ni tan sols va dir hola.
Em va fer un cop d'ull a la sang de la roba,
i va veure que estava sol,
i va començar a cridar: “Assassí, assassí!”
Així vaig descobrir que la meva xicota
i el meu amic estaven embolicats.
Qui es va encarregar que fossis arrestat i acusat d'assassinat?
La meva xicota, naturalment.
Amb el seu testimoni i la sang de la roba n'hi havia prou.
Em van trobar culpable d'assassinar el meu amic,
i em van condemnar a mort.
Però com que ningú podia trobar el meu amic, viu o mort,
em van commutar la sentència a 15 anys de treballs forçats.
Es va trobar mai el cadàver del seu amic?
El vaig trobar jo mateix, després de complir
els 15 anys de treballs forçats.
El vaig trobar per casualitat.
Passava per davant d'un restaurant de Toronto.
Vaig mirar casualment per la finestra i allà era el cadàver del meu amic,
assegut en una taula menjant un bol de sopa.
Em sembla que era sopa de pèsols.
Immaterial i irrellevant.
Vaig entrar a parlar amb el meu amic,
d'una manera molt cordial.
Vaig demanar-li molt amablement on havia estat durant 15 anys,
i per què no va admetre mai que no vaig matar-lo.
La seva resposta, senyors, va ser insatisfactòria.
I vaig pegar-lo a la cara amb el bol de sopa.
Després amb una cadira.
Algú va avisar un policia. El policia tenia una porra.
Li vaig prendre la porra.
Va ser amb la porra del policia que vaig acabar amb el meu amic.
Vaig provar d'explicar al policia
que si cometia un crim,
era un crim pel qual ja havia pagat.
-De totes maneres va arrestar-me. -El van deixar anar, és clar.
No. Em van tornar a jutjar per l'assassinat i em van sentenciar a mort.
Com podien jutjar-lo dues vegades per l'assassinat del mateix home?
El fiscal va insistir que no era el mateix assassinat.
La primera vegada no es va presentar cap cadàver com a prova.
El fiscal va ser molt just.
Admetia que la primera condemna era probablement una injustícia.
Però tot i que el primer jurat va cometre un error,
va dir que no tenia dret a cometre un assassinat
per esmenar aquell error.
Va demanar la pena de mort, i em van condemnar a mort.
Però aquesta vegada el van indultar.
No. Aquesta vegada no van ni commutar-me la sentència.
Fixi's, el fet que matés el meu amic
amb la porra d'un policia en feia un crim molt greu.
Ens vol explicar, senyor Shunderson, com s'ho va fer per escapar?
-No em vaig escapar. -Doncs què va passar perquè se'n sortís?
Res. Em van executar.
-Executar? -Això és absurd.
Va ser el matí del 29 de febrer
de 1932,
any de traspàs.
Feia un matí gris i plujós.
El botxí em va posar la baga al coll.
Vam haver d'esperar perquè algun funcionari s'havia descuidat les ulleres.
Em van protegir amb un paraigua perquè no em mullés.
Llavors van arribar les ulleres del funcionari.
Va llegir alguna cosa, un sacerdot va resar,
vaig tancar els ulls i vaig pensar en la mare,
el terra va desaparèixer sota meu i ja va estar.
Haig de protestar contra aquest atac grotesc
i infantil a la nostra intel·ligència.
-Calli!
-I què va passar? -El següent que vaig sentir
va ser un dit amb un guant de goma.
Era a la boca pitjant-me la llengua.
Vaig mossegar-lo i algú va xisclar.
Vaig obrir els ulls i...
vaig veure el doctor Praetorius per primera vegada.
Però llavors no era un metge. Només un estudiant de medicina.
Em sembla que us puc aclarir aquesta part de la història.
En el temps que va passar tot això, tot just acabava els estudis de medicina.
També freqüentava, com se sol dir,
una jove dama que casualment era la filla del botxí.
Tant el botxí com la seva filla eren generosos i comprensius.
El botxí en particular va ser comprensiu amb el meu desig
com a estudiant d'anatomia de tenir un cadàver propi.
Sabent que ningú reclamaria el cos del senyor Shunderson,
perquè ningú estava més sol en aquest món que el pobre senyor Shunderson,
el botxí va enviar-me'l immediatament després de l'execució,
junt amb una tendra nota de la seva filla.
Jo n'estava encantat, és clar.
Però no va durar gaire. Aviat vaig descobrir que encara era viu.
Devies posar-te furiós.
Em va explicar la seva història.
Vam posar una mica de ferro colat al taüt barat de fusta,
i el vam fer enterrar en un cementiri de beneficiència.
Des d'aquell dia, no m'ha deixat mai.
Em sembla que és comprensible que de tant en tant,
pugui semblar una mica confús,
i potser fins i tot no gaire espavilat.
No vull interrompre, senyors,
però estic segura que a hores d'ara ja deuen haver pres una decisió.
Deborah, una esposa no irromp en una sala
quan s'investiga el seu marit.
Al capdavall, si és innocent, fa tard al concert.
Si no ho és, seia millor que comencés a dirigir,
perquè potser s'hi haurà de guanyar la vida.
Soc de l'opinió que l'audiència ja s'ha acabat.
Hi està d'acord, professor Elwell?
El teu problema, Elwell, és que no has tingut mai un cadàver propi,
i molt menys un que et mossegués el dit.
Pel que fa a aquest vespre increïble, senyors,
com més aviat puguem oblidar-lo, millor per a tots.
Trobo que hem retardat el concert massa estona.
Professor Elwell, és un home ben petit. No ho dic perquè sigui baix.
És petit de cap i de cor.
Avui ha provat d'empetitir un home i no li arriba a la sola de les sabates
ni posant-se de puntetes sobre la muntanya més alta del món.
I al capdavall
vostè encara és més petit que abans.
Traducció dels subtítols al català: PROJECTE TRANSMATE